Почесні громадяни м. Вільнянська.   

                                 М.І.Сирота.

Наш земляк М.І.Сирота був видатним сином Батьківщини, справжнім героєм своєї епохи. Він пройшов славний життєвий шлях – бойовий і трудовий. Відстоював рідну землю в боротьбі з фашистами в суворі 1941-1945 роки, прославився і в мирній праці.
Микола Іванович Сирота народився 19 грудня 1924р. в с. Веселий Гай Ново миколаївського району в селянській сім’ї. В 1932 р. родина переїжджає в Червоноармійськ (Вільнянськ). Тут Микола Іванович навчався в школі. Влітку 1941р., закінчивши 9-й клас, разом з іншими старшокласниками ходив в пошуковий рейд “Слідами Червоної Армії”. З походу по селах хлопці повернулись електричкою, а наступного ранку 22 червня було оголошено, що почалась війна.
З жовтня 1941р. до вересня 1943р. наш край був під владою німецько-фашистських загарбників. Після звільнення міста радянськими військами Миколі Івановичу прийшов наказ з’явитись до військкомату. Юнака взяли в армію і став він сапером. Молоді воїни навчались лише один день, а потім пішли на завдання. Це було коло с. Московка. Так дійшов наш герой шляхами війни від рідних земель до Австрії в складі саперного взводу. Сапери завжди ходили парами. Вони перевіряли, чи є міни, або різали дріт, де необхідно, розміновували територію. Їхня робота була надзвичайно ризикована.
Доводилось і в розвідку ходити, брати “язиків”. Супроводжували сапери піхоту в наступ через села Григорівну, Василівку в запорізьких краях. Тут 25 жовтня 1943р. перший раз Микола Іванович був поранений в ногу. Поранення виявилось важким, довелось бійцю лікуватись в госпіталі до лютого 1944р.
Потім Миколу Івановича взяли в запасний зенітний артилерійський полк, В серпні 1944р. були під Одесою коло Дністра. Переходи з гарматами по понтонному мосту через річку, з плацдарму йшли в наступ. Звільнили від  ворога м. Тирасполь, Бендери, Каушани, Белград. 
Форсували Дунай, широке гирло річки. Брали наші воїни м. Констанцу (Румунія) з суші, а моряки з моря. Йшли через Болгарію, з боєм взяли Варну. Мирно добрались до Софії. Болгари наших солдат дуже любили, називали їх “бра тушки”, зустрічали радісно. Були бої в м. Ніш, там захопили великі трофеї, німецькі склади. Тоді діяли і союзні війська. Американські літаки бомбили “коврами” – це бомби масою 200 кг. Так вони розбили Софію, Ніш. В горах коло річки Морави наш полк прикривав аеродром в листопаді 1944р. 7 листопада американські літаки і почали бомбардування, радянські війська відбили їх. Зустріч з американцями були різні – іноді радісні, але траплялись і військові сутички.
Потім була Угорщина. Мадяри, тобто угорці боялись радянських солдатів, покидали міста. Миколі Івановичу довелось перебиратись через Дунай у Белграді, потім у м. Новісад, потім – в Будапешті. Всього 6 разів разом з іншими нашими воїнами форсував цю славну річку.
В угорському м. Секешфеєрвар стояли в протитанковій обороні. За німецькими танками йшли в прорив ворожа кіннота. Вона складалась з калмиків, татар, черкесів, які перейшли на бік фашистів. В одному бою наші воїни поклали 2.5 тис. кавалеристів.
В лютому 1945 р. в Будапешті Микола Іванович прикривав переправу через Дунай, тут він одержав друге поранення осколком в ногу. Радянські воїни ввійшли Будапешт, вуличні бої тривали тут ще два місяці, важко доводилось нашим брати столицю Угорщини. 
Потім йшли через Австрію, з боями взяли Відень. Далі – на захід до м. Віннернойштадт, що на березі Дунаю. Тут дізнались про те, що оголосили кінець війни. Це було 8 травня 1945р. Наші воїни дуже раділи цій звістці, перший, кого Микола Іванович поцілував, був італієць, якого наші визволили з полону. Солдати зробили справжній салют – розстрілювали всі патрони.
Після оголошення закінчення війни бої ще продовжувались. Згодом отримали наказ повертатись на Батьківщину. Влітку 1945р. їхав Микола Іванович через Угорщину, Румунію, Чернівецьку область. Довгою виявилась дорога додому. Весною 1946р. з Вінниці Миколу Івановича з товаришами відправили на Далекий Схід. Так опинився він в Приморському краї в м. Уссурійську. Тут закінчив військову службу, а потім працював технологом на підприємствах.
Нарешті, в травні 1947р. приїхав додому. Тут його застав голод. У 1948р. закінчив 10-й клас, потім технікум сільгоспмашинобудівництва в Запоріжжі. В 1952р. призвали Миколу Івановича на флот, на перепідготовку. Закінчив курси офіцерів Чорноморського флоту в м. Феодосії.
Потім Микола Іванович Сирота почав працювати в рідному Вільнянську на заводі ім. Шевченка і зв’язав з ним все своє подальше життя. “Завод – це моя доля”, - говорив Микола Іванович вже в літні роки. А починав працювати технологом, потім конструктором.
За ініціативою Миколи Івановича на заводі було встановлено перший плісірувальний верстат для обробки ножів. В штампувальному цеху працював заступником начальника, а в 1956р. став начальником шліфувального цеху. Згодом став головним інженером заводу. В 1964р. Миколу Івановича призначили директором заводу. Він працював на цій посаді до 1988р., коли пішов на заслужений відпочинок.
Микола Іванович був не тільки видатним спеціалістом на рідному підприємстві. Він завжди приймав участь в громадському житті. Приймав участь в роботі Радянського комітету захисту миру, яким керували в повоєнні часи Олексій Маресьєв, Борис Польовий. В 1971р. в складі делегації їздив до Німеччини. Під час цієї подорожі побував в містах Франкфурті, Дрездені, Лейпцигу, Берліні. Зустрічався ветеран з бойовими друзями в Москві, Волгограді, в селищі Сватово, що в Ворошиловоградській (нині Луганській) області. Остання зустріч відбулася в 1989р.
Багато нагород отримав наш славний земляк за бойові подвиги. Він нагороджений медаллю “За бойові заслуги”, медаллю “За узяття Будапешта”, медаллю “За захист миру”.
Вже немає поряд з нами нашого видатного земляка, але пам’ять про нього і вдячність йому живуть в серцях вільнянців.

Грицаченко С.В.