Наш край в роки Великої Вітчизняної війни.

Важким випробуванням для нашого народу стала Велика Вітчизняна війна. Вагомий внесок у перемогу над ворогом зробили і наші земляки.
В перший день війни, 22 червня 1941р., в районі пройшли мітинги трудящих. Наші земляки вступали добровольцями в народне ополчення, клялись чесно трудитися замість тих, хто пішли на фронт. 27 червня було сформовано винищувальний батальйон у кількості 125 чоловік для охорони території району і боротьби з диверсантами і шпигунами. Керували батальйоном секретар райкому партії Ф.І.Спиридонов і начальник райвідділу  міліції І.Е.Вишняков.
18 серпня 1941р. фашисти вийшли до Дніпра. Оборона лівого берега була доручена 270 стрілецькій дивізії 12 армії. Воїни дивізії разом з жителями району обладнали оборонні позиції від с. Яснувате до с. Підпорожнянське. Південніше оборонялись частини 274 стрілецької дивізії та інші частини і підрозділи. В смузі оборони 270 стрілецької дивізії німецьким військам форсувати Дніпро не вдалося.
18 серпня 1941р. було сформовано партизанський загін з 23 чоловік, командиром якого був М.І.Линьков, а комісаром І.Л.Глиняний. За час свого короткого існування загін здійснив 7 виходів у тил ворога, знищив більше сотні фашистів, здобув цінні розвідані данні.
19 серпня 1941р. почалась евакуація промислових підприємств, матеріальних цінностей. Завод ім. Шевченка було евакуйований в м. Свердловськ, де він згодом почав випускати продукцію для фронту.
В перші дні війни на фронт пішли 220 комуністів, 182 кандидатів в члени партії, близько 1000 комсомольців. Вони хоробро бились з ворогом, першими піднімались в атаку, тримали оборону на рубежах жорстоких боїв.
3-6 жовтня 1941р. територію району окупували німецько-фашистські загарбники. Окупація тривала два довгих роки. Встановивши “новий порядок”, фашисти розстріляли в Ароновому саду і запорізьких застінках вони вірили в перемогу нашої армії, понад 500 мирних жителів, а 4136 угнали у фашистське рабство. Але карні заходи не зламали волю радянських людей, допомагали, чим могли.
На прохання радянського військового командування вела розвідку на зайнятому ворогом правому березі Дніпра випускниця Петро-Михайлівської школи Катя Гарбуз. Протягом трьох ночей вона ходила по західному берегу Дніпра, запам’ятовувала, де знаходяться вогневі засоби ворога, вузли зв’язку, бліндажі, а вранці, повертаючись на рідний лівий берег, показувала нашим артилеристам цілі для знищення. На третій день Катю разом з човнярами схопили фашисти. Після короткого допиту човнярів відпустили, а юній патріотці дали лопату і наказали рити собі могилу. Коли яма була готова, Катю поставили на край, штовхнули. Вона впала. Фашисти закидали яму кукурудзяними стеблами, землею. Чекали, коли земля перестане рухатись. Потім відкопали Катю, відлили водою, повели на допит в с. Михайло-Лукашеве. Німецький офіцер вимагав назвати прізвища радянських командирів, де знаходиться штаб, скільки танків. Катя мовчала. Мужня, безстрашна дівчина замість відповіді плюнула в обличчя фашисту. Її вели у двір і під вишнею розстріляли... За цей подвиг героїня посмертно була нагороджена медаллю “За відвагу”.
В с. Райському Московської сільради була створена підпільна комсомольська група з 12 чоловік, якою керував Євдоким Дяченко. Підпільники за допомогою радіоприймача слухали повідомлення Радінформбюро, писали листівки і розповсюджували по селах. Але цього було недостатньо, юні герої прагнули боротися із зброєю в руках. Почали збирати боєприпаси, зброю, шукаючи їх на місцях боїв і викрадаючи у ворога. Підпільники вирішили перебити поліцаїв і румунських солдат і вирушити під Сталінград, де в ті часи бились наші війська. Але зрадник видав патріотів і в ніч на 22 серпня, коли вся група зібралась у хаті Уляни Василівни Кривуляк для виконання бойового завдання, фашисти схопили їх. Героїв розстріляли в м. Запоріжжі. Посмертно вони були нагороджені медаллю “За відвагу”. 
Фашисти по-звірячому розправились з мирними жителями. Розповідає Василиса Іванівна Мацько: “У квітні 1943р. в мій дім увійшли поліцаї Еллер, Чустиц, Медведєв, урядник Головченко. Звинуватили в тому, ніби я не дозволила своєму чоловіку іти на роботу, організовану німцями. Еллер і Чустиц почали бити мене батогом по обличчю, а потім по спині, доки з тіла не пішла кров. Після цього наказали вмитися і знову почали бити. В селі були червоноармійці, яких попередили про прихід ворогів, частина з них встигла втекти, але чоловік 50 німці піймали, доля їх мені не відома. Потім поліцаї провели обшук ще раз, знайшли 6 радянських бійців і відразу ж на очах у населення розстріляли.”
Домна Леонтіївна Купченко з жахом згадує про звірства фашистів. Неподалік від її дому по вул. Першотравневій були вириті окопи. До них підганяли великими партіями людей і з автоматів розстрілювали. В окопи падали і мертві, і живі. Довго доносились крики про допомогу та стогін, недобитих пристрілювали. Але підійти було неможливо, бо фашисти попередили: хто підійде, того розстріляють.

Під час рейду 25-го танкового корпусу в тил німецько-фашистської армії у лютому 1943р. здійснили безсмертний подвиг патріоти с. Труд (тепер с. Задорожнє) . Коли корпусу наказали припинити рейд і повернутися на свої позиції, пальне у танкістів закінчувалось і генерал П.П.Павлов наказав добувати його у ворога. В одному з боїв танкіст Піскунов був поранений і залишився у лісосмузі. Діти Галя і Володя Волохи привезли на санчатах пораненого воїна в село і сховали у підвалі своєї хати. Карателі дізнались про це і увірвались в дім. Наказали Галі дістати з підвалу картоплі. Вона виконала наказ, не подавши вигляду, що хтось є. Тоді фашист поліз сам у підвал. Танкіст з пістолета вбив його. Другий кинув у підвал гранату. Від вибуху танкіста тяжко поранило. Німці витягли його, прив’язали колючим дротом за ногу до автомобіля і волочили через все село до силосної ями. Сюди зігнали всіх жителів села. Фашисти почали допитувати дітей – Галю і Володю Волохів, Зіну Сівакову і Ліду Гордієнко.
-	Скільки було радянських танкістів? Куди вони пішли? Яке завдання одержали?
Патріоти мовчали. Розлючені фашисти почали клацати зброєю. 
-	Володя, тікай! – крикнула одна з жінок.
Хлопчик кинувся до конюшні. Звідти вискочив німець і вистрілив у нього. Потім автоматними чергами були розстріляні танкіст і три дівчини. На їхній братській могилі споруджено гранітний обеліск з барельєфами героїв.

Не тільки на фронтах кували перемогу наші земляки. Трудівники тилу теж вели нелегку боротьбу, працюючи в ім’я перемоги. Після мобілізації військовозобов’язаних в селах залишились жінки, діти, літні люди. На їх долю випав тягар важких робіт. Робочий день тривав від темна до темна. Через відсутність транспорту і достатньої кількості коней жінки на своїх плечах несли пудові вузли із зерном на заготівельні пункти. Жителі району зібрали у фонд Червоної Армії 4 млн. крб. грошима, відправили на фронти більше 1100 посилок з фруктами і теплими речами. На гроші, зібрані комсомольцями району, був побудований підводний човен, екіпаж якого потопив 7 фашистських транспортів.
У 1944 році сільгоспартіль ім. Луценка одержала по 120 пудів озимої пшениці з кожного гектара і здала для своїх визволителів близько 10 тис. пудів зерна додатково. На перше січня 1945 р. район виконав план хлібоздачі на 106% і здав понад плану 96.027 пудів зерна.

Дорогою ціною були звільнені землі Вільнянщини від німецько-фашистської навали. Після завершення Сталінградської битви Радянська Армія перейшла до визволення лівобережної України. 19 вересня 1943р. війська Південно-Західного фронту під командуванням Р.Я.Малиновського вийшла до кордонів району двома арміями: 21 вересня війська 3 гвардійської армії генерала Д.Д.Люлюшенка визволили територію Максимівської, Антонівської, Привільненської, Московської, Кіровської, Михайло-Лукашівської, Павлівської і Купріянівської сільрад, вийшли на рубіж Бекарівка, Оріховське шосе. Тут були зупинені сильним вогнем противника.
21 вересня 1943р. Вільнянськ було визволено воїнами 1-го гвардійського механізованого корпусу генерала І.М.Русіянова і танкістами135 танкової бригади підполковника М.З.Безнощенка. В той же  час війська 12 армії генерала А.І.Данилова визволили територію Новогупалівської, Любомировської, Тернавської і Петро-Михайлівської сільрад, першими на Південно-Західному фронті вийшли до Дніпра і закріпились на рубежі Круглик – Любимівка. 
 Військам протистояв потужний “Східний Вал”, який прикривав Запоріжжя зі сходу. Не вистачало боєприпасів, особливо артилерійських снарядів. Дощі зробили дороги важко прохідними для транспорту, солдати втомились.
Командуванням фронту була розроблена наступальна операція по прориву оборони німців і визволенню Запоріжжя. З півночі, вздовж Дніпра, наносила удари 12 армія і з півдня – 3 гвардійська армія, підсилена 23 танковим корпусом. У центрі бойового порядку розгорнулась 8гвардійська армія, підсилена 1-м гвардійським механізованим корпусом. Бойові дії наземних військ підтримувала17 повітряна армія. 
Тричі піднімались війська в атаку і щоразу бойове завдання не виконувалось: дуже сильним був рубіж оборони ворога. Генерал Малиновський вперше в історії Вітчизняної війни вирішив брати Запоріжжя нічним штурмом силами всього фронту. 13 жовтня о 22 год. 40 хв. За сигналом “катюш” танки пішли в атаку з увімкненими фарами, 50 прожекторів поклали промені на землю. Ворог був засліплений і не міг вести прицільного вогню. Такий маневр увінчався успіхом. 14 жовтня 1943р. Запоріжжя було визволено, а на день раніше були визволені  території Михайлівської, Люцернянської і Матвіївської сільради.
У боях за визволення району загинуло 12.825 радянських воїнів, серед них 6 Героїв Радянського Союзу. Вони поховані у 48 братських могилах.

Наш народ ніколи не забуде подвиги своїх земляків. В роки Великої Вітчизняної війни понад 8000 їх боролись на різних фронтах. 5588 загинули у боях, померли від тяжких ран, або пропали безвісти. 2328 чоловік нагородженні бойовими орденами і медалями, а 9 стали Героями Радянського Союзу.

ВКМ